Jeseň v Pekingu - Vian, Boris 10. marca 1920 - 23. júna 1959 (Svetová knižnica SME, 2005)
Mierne som sa obávala literárneho stretnutia s Borisom Vianom, nakoľko z jeho zrejme najznámejšieho kolegu, rovnako vyznávača a propagátora patafyziky - Kurta Vonneguta, som mala zmiešané pocity. S nemalým prekvapením musím konštatovať, že prívrženci tohto smeru sa mi pomaly dostávajú pod kožu. Viem si živo predstaviť, aký rozruch musela spôsobiť Jeseň v Pekingu v čase svojho vydania (1947), ktorú ešte aj dnes, hoci sa podstatne zmenila doba, mnohí čitatelia nenazvú inak ako nechutná zvrátená absurdita. Očakávate seriózny román, jeseň, Peking. Namiesto toho dostanete piesok a púšť, predmety, ktoré žijú vlastným životom, sú choré, hryzú, zomierajú, lekára zabíjajúceho pacientov, aby mal viac času venovať sa modelovaniu lietadiel, duchovného, ktorý si bez váhania podpisuje dišpenzy, keď má chuť "zhrešiť", archeológa, ktorý konzumuje múmie a množstvo iných postáv s netradičnými menami, ktoré sa správajú značne nekonformne a z rôznych dôvodov sa ocitnú v rovnakom čase v tajomnej Exopotámii. Absurdné? Možno áno, faktom však je, že Vianovi sa podarilo neuveriteľne hravým spôsobom, prostredníctvom viet, ktoré väčšinou odporujú akejkoľvek logike a všetkému na čo ste zvyknutí, napísať dokonalú frašku, kritiku cirkvi, snobizmu bohatých vrstiev, korupcie rôznych inštitúcií, ľudských vlastností atď.